ÜNNEPI BESZÉD OKTÓBER 6. ALKALMÁBÓL
BAJA, 2011. október 6.
Tisztelt Emlékező Közönség!
„ Szép kis deputáció megy Istenhez a magyarok ügyében reprezentálni!”  - mondta állítólag ama végzetes október 6. hajnalán, kivégzésre váró társain végignézve Ernst Poeltenberg (Poeltenberg Ernő) honvéd tábornok. És valóban: azon az 1849. évi őszön a magyar szabadság hősei közül igen sokan jelentkeztek a Karl Ernst törzshadbíróénál sokkal magasabb ítélőszék előtt, hogy számot adjanak életükről és tetteikről. Jó néhány fekete nap volt a magyar történelemben Muhitól Mohácsig, Nagymajténytól Világosig, Isonzótól Trianonig, a Don-kanyartól 1956. november 4-éig, ám talán egyik sem olvasztotta olyan egységbe a nemzetet, mint az aradi tizenhármak és az első magyar miniszterelnök kivégzésének napja. Hiába volt Arad a jelentős város a 11. század óta, hiába szülővárosa Tóth Árpádnak vagy a színész Jávor Pálnak, hiába az előző századfordulós városmag, a magyar érzelmű embereknek 1849 óta bizonyosan történelmünk gyásznapja jut eszébe róla. S a magyar Golgotához kapcsolódóan már néhány év és évtized múlva legendák keletkeztek, neves és névtelen költők tollán született versek idézték a mártírok alakját, s hogy a 13 nevet senki se feledhesse, ám a mindenre figyelő önkényuralom gyanút se foghasson, egy német nyelvű jelmondatban őrizték meg a vértanú főtisztek neveinek kezdőbetűit: Pannonia, Vergiss Deine Toten Nicht, Als Kläger Leben Sie. (Pannónia ne feledd halottaidat, mint vádlók élnek ők.) Némely velük kapcsolatos legenda annyira beivódott a köztudatba, hogy már-már elhisszük, hogy az utolsónak kivégzett Vécsey megcsókolta volna már halott egykori ellenlábasa, Damjanich kezét, vagy hogy a kegyetlen hatalom az áldozatokat ruháitól is megfosztva földelte volna el, vagy hogy a magyarok azért nem koccintanak sörrel, mert az ünneplő győztesek is ezt tették. A kortárs források egyik említett hagyományt sem igazolják, mégis szinte a magyar nemzettudat részévé váltak – talán azért, mert szeretnénk elhinni őket. Kegyetlen megtorlások voltak máskor is történelmünkben; sokkal több embert sújtók és jogilag még kevésbé megalapozottak is, de sem az 1919/ 20-as időszak fehér- és vörös terrorja, sem az 1944 utáni etnikai és politikai tisztogatás, sem az 1956-ot követő terror nem kovácsolta olyan egységbe a magyar társadalmat, mint 1849 ősze. Meglehet, azért alakult így – amint arra Hermann Róbert történész egy szemléletes tanulmányában rámutatott –, mert itt egy idegen hatalom által végrehajtott bosszúhadjáratot szenvedett meg az ország; a bírák, a megszálló katonák, a végrehajtók között nemigen találni magyarokat, és a magyar társadalomnak nem volt olyan rétege, amely a megtorlásból hasznot húzott volna.
De kik is voltak ennek a „magyar deputációnak” a tagjai, akiknek emléknapja több mint másfél évszázad után is főhajtásra készteti a nemzetet? Sokfélék voltak, de egyikük sem készült mártírnak, némelyikük talán forradalmárnak sem. Származásukat és anyanyelvüket tekintve volt közöttük szerb (Damjanich János), horvát (Knezić Károly), birodalmi német (Leiningen-Westerburg Károly), osztrák (Poeltenberg Ernő), magyarországi német (Schweidel József, Aulich Lajos, Láhner György), elmagyarosodott örmény (Kiss Ernő, Lázár Vilmos) és persze tősgyökeres magyar (Vécsey Károly, Dessewffy Arisztid, Török Ignác, Nagysándor József) is. Mégis valamennyien a magyar szabadság mártírjai lettek, amit a magyarul egyáltalán nem tudó, a magyarországi hadszíntérre akarata ellenére kerülő Poeltenberg állítólag így fogalmazott meg: „Csak a nyelvem német, szívem magyar, mert a szabadságért dobog!” Nemcsak sokféle nációt, de sokféle társadalmi réteget is képviseltek a dúsgazdag nagybirtokostól az elszegényedett kisnemesig, a katonai pályán a felemelkedést kereső kispolgártól régi katonacsaládok sarjáig. Voltak köztük többgyermekes családapák, özvegyember, frissen nősült ifjú házasok, megrögzött agglegények és szabad szellemű férfiak. Valószínűleg a politikáról és Magyarország jövőjéről alkotott nézeteik is eltérőek lehettek. Ugyanígy sokfélék voltak abban a tekintetben is, hogy a harctereken milyen teljesítményt nyújtottak: volt köztük, aki  győzelmek egész sorával bizonyított; volt, aki igazából nem tartozott a sikeres hadvezérek közé; volt, aki betegszabadság miatt kimaradt a szabadságharc nagy csatáiból, voltak, akik hadmérnökként erődítéssel foglalkoztak, és harci cselekményben soha nem vettek részt; és volt olyan is – Lázár Vilmos ezredes –, akinek egyetlen törzstiszti tevékenysége a világosi fegyverletétel volt. Voltak közöttük személyes jóbarátok, régi katonatársak, de ellenfelek is, és voltak, akik a hadbírósági eljárás megkezdése előtt személyesen sosem találkoztak egymással. Mégis mindannyiuknak ugyanaz a sors jutott osztályrészül. „A kocka el van vetve. Az én sorsom Magyarországéval együtt jut dűlőre.” - írta szinte profetikus erővel Leiningen-Westerburg Károly feleségének még 1848 novemberében. A jóslat beteljesedett: a magyar szabadságharcot legyőzte a túlerő, és a „szörnyű idő” véráldozatokat követelt.
 A forradalom és szabadságharc legfőbb politikai vezetői nem kerültek az osztrák hatóságok kezére, ám az új hatalomnak példát kellett statuálnia, hogy a magyaroknak egyszer s mindenkorra elmenjen a kedve a „rebelliótól”. Ferenc József császár és teljhatalmú magyarországi helytartója, Haynau táborszernagy hamar világossá tette: felségsértőnek és esküszegőnek tekint minden olyan egykori császári katonatisztet, aki 1848. október 3. (a magyar országgyűlés feloszlatását kimondó császári manifesztum kiadása) és különösen 1849. április 14. (a Függetlenségi Nyilatkozat kiadása) után is magyar szolgálatban maradt. Márpedig „felségárulókkal” szemben a legkeményebb megtorlást kell alkalmazni, egyéb tetteiket ehhez nem is kellett vizsgálni. Ilyen alapelvek ismeretében a hadbírósági eljárás afféle színjáték volt csupán egy koncepciós eljáráshoz, ahol az ítéleteket előre sejteni lehetett. A vádlottaknak sem ügyvédje, sem saját tanúja nem lehetett, ráadásul a hadbíróságnak egyetlen jogász végzettségű tagja volt, az ítéleteket kizárólag a vádirat és a vádlottak vallomásai alapján hozták meg. A megvádolt főtisztek legfeljebb az uralkodó (vagy a nevében a kérelemről döntő Haynau) kegyelmében és józan belátásában bízhattak – mindhiába. S hiába kereste az akkor már miniszterelnökségéről lemondott Batthyány Lajos gróf még 1848 végén is a békés megegyezés lehetőségét; hiába volt 1849 januárja óta fogságban (így az utána történt eseményeknek, köztük a Habsburgok trónfosztásának nem lehetett részese), személyében Magyarországot kellett megbüntetni, így az ő sorsa is csak a halál lehetett. És épp azon az október 6-i napon kellett a halálba küldeni az elítélteket, amelyen egy évvel korábban a bécsi forradalom végzett Latour osztrák hadügyminiszterrel, a magyargyűlölő Jellačić legfőbb pártfogójával.
 A tisztesség azt is megköveteli, hogy az október 6-án kivégzett 13 főtiszt és a mártír miniszterelnök mellett azokról is megemlékezzünk, akik csak azért nem szerepelnek a vértanúk listáján, mert nem azon a gyászos napon adták életüket a magyar szabadságért, amikor tiszttársaik. Ormai-Auffenberg Norbertet már augusztusban bitófára küldték hasonló vádakkal, a nagy nyelvművelő fiát, Kazinczy Lajos ezredest pere elhúzódása miatt csak október 14-én végezték ki, míg a már a bécsi forradalomban is részt vevő, majd a magyarok ügyéhez csatlakozó Ludwig Hauk ezredest 1850. február 19-én akasztották fel. A huszárszázadát a haza hívó szavára 1848-ban kalandos körülmények között Galíciából Magyarországra vezető Lenkey János tábornok pedig csak azért nem szerepel az áldozatok között, mert elméje a fogságban elborult, és így perének tárgyalására sem kerülhetett sor, és halálos ítéletet sem szabhattak ki rá. Nem sokkal később a börtönben hunyt el. De az önkényuralom ezzel sem érte be: a forradalmat követő megtorlás során Magyarországon mintegy 500 halálos ítéletet hoztak (ebből ismereteink szerint 133-at hajtottak végre), kb. 1500 embert ítéltek sokévi börtönre, nem is beszélve a császári seregbe sorozott egykori honvédekről (mintegy 40-50 ezer emberről), akik ott is számos megaláztatást szenvedtek el. Több településen botozásokra, nyilvános megalázásokra került sor a polgári lakossággal szemben is.
 És itt Baján arról is szólnunk kell, hogy a vértanúk egyike, a „kegyelemből” golyó általi halálra ítélt Schweidel József tábornok a bácskai régióhoz és városunkhoz is több szálon kötődött. A Sándor-huszárok Zomborban született egykori parancsnokának mindkét nővére bajai családba házasodott; a tábornok egyik sógora, Latinovits Benjámin Bács-Bodrog vármegye főjegyzője volt. Maga a tábornok a szabadságharc alatt is megfordult Baján; amikor 1848 végén kiütéses betegsége miatt betegszabadságra vonult, annak egy részét városunkban töltötte. Egy bajai asszony, Nina nővére volt az, aki Aradon igyekezett élelmet csempészni a börtönkoszton senyvedő, beteges főtisztnek, és ritkán engedélyezett látogatásai során tartotta a lelket a csüggedő, de a hatalom józan méltányosságában mindvégig bízó férfiúban. Schweidel végrendeletében feleségét és kiskorú gyermekeit is Baján élő sógorának gondjaira bízta. Szomorú adósságunk, hogy régiónk mártír szülöttjének nevét ma városunkban nem viseli egyetlen utca vagy intézmény sem.
 De mit is üzen nekünk a hősök áldozata ma, másfél évszázad múltán? „Az igét, melyért éltet áldozának, / Szívébe írták az egész hazának, Utódtól fogja hű utód tanulni:/ Hogyan kell élni, s hogy lehet meghalni.”- írta az aradi vértanúk emlékére írt versében Palágyi Károly. És csakugyan: hogyan élhetünk úgy, hogy méltók legyünk a világszabadság mártírjainak emlékéhez? Szerencsére olyan korban élünk, amikor többnyire nem kell életünket áldoznunk hazánkért, hivatásunkért, világboldogító nagy eszmékért – de vértanúink is rendkívüli helyzetben válhattak hősökké. Viszont feltehetjük a kérdést önmagunknak: vajon képesek vagyunk-e ragaszkodni elveinkhez, meggyőződésünkhöz, eskünkhöz és hivatásunk írott és íratlan szabályaihoz akkor is, ha ez nem jár számunkra előnyökkel? Mert a hős főtisztek ezt tették: felesküdtek a magyar alkotmányra, az áprilisi törvényekre, hittek abban, hogy igaz ügyet szolgálnak, s fegyelmezett katonaként teljesítették a rájuk mért parancsokat. Amikor a szabadságharc ügye már végképp veszni látszott, többen is választhatták volna a túlélést jelentő menekülést, mégsem tették. Nemcsak azért, mert bíztak abban, hogy tetteik alapján ítélik majd meg őket. „Mit mondanának vitéz tisztjeim és katonáim, akiktől a harctéren mindenkor megkívántam, hogy vakon menjenek a halál torkába, ha most én hagynám el őket? - mondta Aulich Lajos a fegyverletétel előtt. Mert a főtiszt felelős a katonáiért, és nemcsak a dicsőségben kell osztoznia velük, hanem a vereségben is. Mások családjukat féltve sem választhatták az emigrációt.
Azt is kérdezhetjük magunktól: vajon vannak-e még számunkra olyan nemes eszmék, amelyekért képesek volnánk életünket is feláldozni? Vajon ér-e még számunkra annyit a jog, a haza, a törvényesség, az adott szó szentsége, hogy akár anyagi érdekeink, személyes egzisztenciánk, lehetséges előmenetelünk ellenében is készek vagyunk kiállni értük – vagy már egyedül csak az anyagi jólétre és az élvezetekre való törekvés motivál bennünket? Vajon képesek vagyunk-e meghallani hazánk, nemzetünk vagy kisebb közösségeink hívó szavát, és készek vagyunk-e ennek érdekében akár megszokott életformánkat, biztosnak tűnő egzisztenciánkat is kockára tenni? Az aradi vértanúk jó része ugyanis ezt tette; többen közülük a császári hadseregből kilépve afféle „ifjú nyugdíjasként” élhették volna tovább a tisztes földbirtokos családapák nyugalmas életét, ám amikor 1848-ban egy „nemzeti ügy” (az önálló magyar hadsereg felállítása) mellé kellett állniuk, önként ajánlották fel a hazának szolgálataikat és korábban megszerzett tapasztalataikat. És hogy e szolgálatnak és a magyar honvédség egyenruhájának mekkora volt a becsülete, azt Leiningen-Westerburg tábornok esete mutatja: az előkelő német főnemesi családból származó főtiszt őreit megvesztegetve elérte, hogy kivégzésén is magyar tábornoki egyenruháját viselhesse.
És azon is elmélkedhetünk, ha – jogosan vagy jogtalanul – ítélkeznek fölöttünk, akkor képesek vagyunk-e azt méltósággal viselni, vagy csak bíráink gyalázására, vélt vagy valós ellenfeleink pocskondiázására vagyunk képesek. Vértanúink ebben is példát mutattak: utolsó éjszakájukon voltak, akik nyugtató hangvételű búcsúlevelet írtak családjuknak, lelki vigaszt fogadtak el az erre kirendelt papoktól. Török Ignác gyertyafénynél hadtudományi művet, Aulich Lajos Horatius verseit olvasta, Láhner György a börtönbe becsempészett fuvoláján eljátszotta a haldokló Edgár áriáját Donizetti operájából, a Lammeroori Luciából. S a ránk maradt utolsó levelek sem az igazságszolgáltatást kárhoztatják, nem a perek méltánytalanságát bizonygatják, hanem felelős, de érző szívű férfiak tanúságtételei. Schweidel József október 5-én írt sorai bizonyságul szolgálnak erre: „Ha valóban az volna a gondviselés legfelsőbb szándéka, hogy a fölöttem kimondott lőpor és golyó általi halálos ítélet változatlanul végrehajtassék, belenyugszom a legfelsőbb akaratba, ezen szerencsétlen balsorsba egész keresztényi alázatosággal és megadással. […] Mindig a legnagyobb mértékben nyíltszívű, becsületes voltam; aki bensőjében irtózott a rossztól; ily módon kell elítéltetnem? Ennek a legteljesebb mértékben meg kellene ráznia, ám egészen nyugodt vagyok és elkészültem; a halálnak annyiszor szemébe néztem már, s nem történt meg, így hát most ezen utolsó utamon elszántan fogok cselekedni. […] bárcsak halálom lenne az engesztelés mindenki másért, bárcsak én lennék, aki az enyémek kis vétkeiért vérével fizet; s ebből virágzana ki az enyémek java és üdve.”
 A csatákban mindig élen járó, már életében legendává emelkedő Damjanich János megindító vallomást is tartalmazó imában búcsúzott feleségétől és hazájától: „[...] Oltalmazd meg, Mindenható, az én különben is szerencsétlen hazámat a további veszedelemtől! Hajlítsad az uralkodó szívét kegyességre a hátramaradó bajtársak iránt, és vezéreld akaratát a népek javára! Adj erőt, ó, Atyám, az én szegény Emíliámnak, hogy beválthassa nékem adott ígéretét: hogy sorsát hitének erejével fogja elviselni. Áldd meg Aradot! Áldd meg a szegény, szerencsétlenségbe süllyedt Magyarországot! Te ismered, ó, Uram, az én szívemet, és egyetlen lépésem sem ismeretlen előtted: azok szerint ítélj fölöttem kegyesen, s engedj a túlvilágon kegyes elfogadást találnom.h
 Amikor október hatodika kora reggelén a kivégzésekre sor került, a feljegyzések szerint a mártír tábornokok mind férfiasan viselték az igazságtalanul rájuk mért sorsot. A 10 évi várfogságra ítélt Gáspár András tábornok utóbb azt írta, úgy érezte magát, mintha valami mocsok esett volna becsületén, hogy nem lehetett közöttük. Damjanich maga vigasztalta a kivégzésre kirendelt minorita szerzetest, a síró Sujánszky Eusztákot, az események egyik leghitelesebb szemtanúját: „Mit sír, tisztelendő barátom; hisz, akit a kezében tart, az is az igazságért akasztatott fel.” Többen utolsó szavaikkal a hazát éltették, s mintha maga sem akarta volna látni a megtörtént szörnyűséget, a nap felhők mögé bújt, s csak 9 óra körül bújt elő ismét.
 Amikor ma – ahogy hosszú ideje minden évben – a mártírokra emlékezünk, szerencsére tudjuk, áldozatuk nem volt hiábavaló. Ám hosszú idő kellett ahhoz is, hogy a hősök megkapják a méltó végtisztességet, s áldozatuk helyszínén is tisztességgel ünnepelni lehessen. Ma már talán bízhatunk abban, hogy az elődök harcát békévé oldó emlékezés jegyében telik el nemzetünk gyásznapja. De ez nem a koszorúk számán, harcias nemzeti szólamokon múlik elsősorban, hanem azon, hogy a hősök neveinek elsorolása mellett szellemiségüket is meg tudjuk-e idézni. Nem csak ma, hanem mindennapjainkban. Végső tanulságul az aradi kivégzés szemtanúját idézem: „Nyugodjanak a haza szent ügyéért elvérzett bajnokok! Ti meghaltatok, neveitek azonban a történet lapjai örökké élni fognak.”